Obecná češčena

Obecná češčena je nespisuvná forma českyho jazeka póživaná v běžny óstni komunikaci. Tradičně se definoje jako interdialekt póživané zéména v Čechách ha na západni Moravě – v podstatě je to nářeči Čech. Liši se od spisuvny češčene, kerá je v neformálnim hovoro většinó vnimaná jako nepřerozená. Obecná češčena néni kodifikuvaná, ha veviji se proto rechléš ha plenoléš než spisuvné jazek. Nekery prvky obecny češčene mužó časem proniknót do spisuvny brstve jazeka. Mlovená forma spisuvnyho jazeka, kerá má nébliž k obecny češčeně, se nazyvá hovorová češčena. Slovnik spisuvny češčene obsahoje aji nekery z vyrazu obecny češčene, kery podlivá autoru začinajó pronikat do spisuvny vrstve.

Obecně česky nářeči se vevijele odchelně od ostatnich jož od 15. stoleti. Mnohy oblastě Morave ha Slezska bele od českyho inovačniho centra izolovany, ha tak do něch mnohy změne nepronikle. Dlóhó dobo bel za standard spisuvny češčene považované jazek Bible kralicky (1579–1594), keré bel přejaté aji jazekovědcama v době českyho národniho obrozeni (konec 18. stoleti – 1. polovica 19. stoleti). Mezitym se obecná češčena vyvijela v mloveny podobě, zatimco literárni jazek opadal pod vlivem snahe videňsky vláde vetvořit jednotné rakóské národ, jehož jazekem be bela němčena. Tetok snaho bele okončeny v době národniho obrozeni. Změne, kery mezitym v mloveny jazece nastale, nebele přejaty, spisuvné jazek setrval v podobě literárniho jazeka 15. ha 16. stoleti, částečně aji proto, že změne nezasáhle šecke ózemi Česky korone.

Pod vlivem médii postopně pronikajó obecněčesky prvke aji do jinéch nářeči (hde só stále vnimany jako cezi).

Morfologia ha fonologia
V tvaroslovi ha hláskoslovi vekazoje obecná češčena protivá spisuvny poměrně pravidelny odchelke, kery só viceméně společny šeckym obecněčeskym nářečim:


 * 1) Hláskoslovi
 * 2) * é nahrazeny ý/í: malý město, plamínek, lítat;
 * 3) * ý (nehde aji í) nahrazeny ej: malej dům, mlejn, plejtvat, bejt – tatok změna se objevoje jož v 15. stoleti (puvodně psany ay), hde zaniknol ve vyslovnosti rozdil mezi zadnim ý ha přednim í, změna si patrně vežádala potřebo odlišit ve vyslovnosti chebějici ý od í;
 * 4) * násluvny (proteticky) v- ho základu slovo začinajicich o-: votevřit vokno – objevoje se jož od 14. stoleti;
 * 5) * venecháváni slabičnyho -l v zakončeni přičesti minolyho v mužskym rodě: řek, moh, pích místo řekl, mohl, píchl;
 * 6) * zjednodošeni sóhláskovéch skopin ha složitéch sóhlásek: když > dyž; jablko > japko; čtyři > štyry
 * 7) Tvaroslovi
 * 8) * unifikaca koncovek v množnym čisle přidavnéch men: malý lidi, malý ženy, malý města;
 * 9) * unifikaca koncovke -ma v inštrumentálo množnyho čisla: těma dobrejma lidma, ženama, chlapama, městama.