Ketové

Ketové (ketske Ostygan, ruske Кеты) só sibiřské národ v sóčasnosti obévajici maly ózemi v Krasnojarskym krajo podlivá středniho toko Jeniseja. Dřiv než bele rozpoznani jako samostatné národ, póživalo se pro ně ha nekery dalši etnika společny označeni Osťáci, pro samotny Kete pak jeniséšči Osťáci.

Ketščena, tradični jazek Ketu, je poslednim přeživajicim členem jenisejsky jazekovy rodine, o niž bela prokázaná přiboznosť ze severoamerickó jazekovó rodinó Na-Dené. Podlivá sóčasnéch znalosti tak ketščena zostává jedinym jazekem dokládajicim pleistocénni migraco člověka z Ázie do Amerike. Zejména v pruběho 20. stoleti šak proběhla vyrazná asimilaca ketskyho obevatelstva Rusama ha ketščeno tak dnes ovládá enem nekolik desitek lidi, převážně starši generace.

Etnonymum
V dobách imperiálniho Ruska se pro celó skopino nepřiboznéch národu žejicich v oblasti kolevá ček Obo ha Jeniseja póživalo označeni Osťáci, turkicky slovo označojici cezinca. Pozďéš začale bét rozlišovani na obsky Osťáke, dnes známy jako Chanty, ha jenisejsky Osťáke, teda Kete. Samotny méno Ket, v ketščeně prostě "člověk", vstópilo v oficiálni platnosť v 30. letech 20. stoleti, hde se v Sovětskym svazo začale hojňéš póživat autoetnonyma, teda označeni národu v jejich vlastnim jazeko.

Dějine
Dnešni Ketové só poslednima přeživajicima přislošnikama hdesi rozshály skopine národu obévajicich rozsáhly ózemi na jiho středni Sibiře. Ostatni, jižňéš žijici národe tyto skopine bele asimilovany okolnima (Rusama, Evenkama, Chakasama) v pruběho 17.–19. stoleti.

Předkové Ketu dopotovale do dnešniho ózemi z jižňéš ležicich oblasti. Legende veprávijó o dávnym ótěko před "horskéma lidima" (Tystad) přes vesoky pohoři na sever do tajge; népravděpodobňéšim mistem konáni tyto odálostě só Sajane na rusko-mongolsky hranici. O jižnim puvodo svědči take celá řada staréch mistnich názvu na jiho Sibiře; většina hydronym (ména řek) v tyto oblasti pocházi právě z ketskyho jazeka. Dalšim zajimavym argumentem je tradični ketské oděv, na rozdil od okolnich kmeňu v tajze nosile Ketové volny kaftane, teprve pozďéš dodatečně přezpusobeny drsnymo severskymo podnebi.

Počátkem 17. stoleti dobele oblasť rušči kozáci ha ovalile na Kete povinnosť platit daně. Marně se stavěle na odporo, jejich luke ha šipe nemuhle ruské zbranim konkurovat. Abe se okupanti pojistile proti hromadném vzpórám, proběhle rozsáhly deportace, kery narošile tradični vesoce organizovanó štrukturo společnostě.

Za každyho člověka belo notny ročně odevzdat óřadum 5–12 sobolich veverčich nebo jinéch kožešin. Protože vyška odváděnéch dávek závisela enem na libovuli óředniku, opadlo brzo mnoho Ketu do dlohu. Mnoho z něch zahenolo hladem, jini na následke nemoci převezenéch z Evrope (neštovice, břišni tyfus, chřipka), kery se šiřile formó epidemie. V 19. stoleti bel národ natolik zdecimované, že jož nebel schopné samostatny existence nezávisly na ruskym zásobováni.

Přichod sovětsky ére znamenál konec nomádskyho zpusobo ževota. Ketové bele noceni se osadit v trvaléch sidlech bodovanéch po sovětskym vzoro. Vznikale toť kolchoze, hde se chovale sobi ha dobetek ha pěstuvala zelenina; stalety stravovaci náveke bele vetlačuvany ruskéma, lidi si zvekle kupovat potravine v obchodech. Sténě tak aji ostatni ruská kultura (napřiklad odiváni, hygiena) bela předkládaná jako pokroková. Děcka začale chodit do škol, na nižšim stopňo probihala vyoka nédřiv v ketščeně, od 50. let vyhradně ruske. Rusifikaca proběhla prakticky v šeckéch oblasťách denniho, kulturniho aji společenskyho ževota.

Podlivá sčitáni lido v roce 2002 želo v Rusko 1494 lidi ketsky národnostě (pro srovnáni: v roce 1989 se ke svy národnosti přehlásilo 1113 Ketu). Ketščeno jako svuj jazek ovedlo 485 z něch, což je bóžel značně nadhodnocené odhad. Sociolingvisticky pruzkume probihajici v letech 1999–2005 okazojó, že ketske mlovi dohromade neceléch 150 obevatel, z teho zdaleka ne šeci plenole.

Náboženstvi
Podobně jako o většine domorodéch sibiřskéch kmeňu bel hlavnim kmenovym náboženstvim šamanismus. Šaman zastával jak funkco kněza, tak aji léčitela. Za óčastě svéch pomocnéch duchu zprostředkuvával spojeni světa živéch ze světem duchu ha předku. Duch Es’ představuvál nebe, mužské princip ha dobro, zatimco jeho žena Hosedam (Qosedam) ztělesňuvala zem, ženské princip ha zlo ha přepisuvál se ji puvod šeckéch nemoci ha neščesti. Mezi Ketama panuvál po Sibiři rozšiřené kult octiváni medvěda, kromě teho měla každá menši skopina svy posvátny zviře, kery belo zakázany zabijet.

Tradični styl života
Hlavnim zpusobe obžive Ketu bel lov zvěře, rebolov ha obchodováni z kožešinama. Svó kořisť (zéména divoky kačene, veverke) lovile dřevěnéma šipama z otrávenéma hrotama, jako jed póživale zkažené rebi olej. Ve srovnáni z okolnima národama tajge (zéména Samojedama) probihal chov sobu enem v omezeny miře ha decky póze jako doplněk k primárnimo lovo ha sběro.

Tradičnim ketsky letnim obedlim bele obetny lodě z plochym dnem zvany ilimka ha čume, krety plsťó nebo plátama kure, zvany qus. Zimo přečkávale v zemnicách zvanéch banggus; žene z děckama zostávale ovnitř, zatimco muži chodile na lov.